Dědeček kolaborant?

Vnučka J. A. Bati: „Děd nikdy nepochopil důvody svého odsouzení. Věříme, že jeho jméno očistíme.“

Mluví krásnou češtinou, jen občas do ní zaplete portugalské slovíčko. Jmenuje se Dolores Ljiljana Bata Arambasic a česky se naučila od svého dědečka: Jana Antonína Bati, legendárního zlínského podnikatele, odsouzeného v nepřítomnosti poválečným československým soudem za kolaboraci s nacistickým režimem. S rozsudkem se nesmířil ani on, ani vnučka, která v brazilském Sao Paulu působila jako advokátka. Sedmapadesátiletá Dolores přijela do Zlína na slavnostní odhalení sochy Jana Antonína Bati a na konferenci věnovanou jeho osobnosti.

* Věděla jste už jako dítě, že váš děd je v Československu považován za jakousi černou ovci?

Od malička jsme to věděli. A měli jsme také potřebu ho bránit. Cítili jsme, že až budeme dospělí, tak ho jednou dokážeme očistit.

* Jak to vlastně nesl?

Často jsem navštěvovala dědečka v jeho pracovně v Batatubě. Když jsme seděli u stolu, četl nám své věty, myšlenky i verše. Jednou jsme seděli a já se ptala, co se s ním vlastně stalo. Mně bylo deset, jedenáct let. Říká: Víš, dcérko... Byl jsem ve své zemi odsouzen k patnácti letům nucených prací, tak si je odpracuji v Brazílii a přispěji k jejímu rozvoji. Vzpomínám, jak se razily cesty, stavěly mosty, cihelny a pily a přicházeli noví obyvatelé. V Brazílii usadil na svých pozemcích asi osmdesát tisíc lidí.

* Ztratil domov i vliv ve slavné firmě, kterou založil jeho bratr – nebylo to na něm vůbec znát?

Jak jsme byli větší, začali jsme rozumět těžkostem, které musel překonat, a dnes si ho strašně vážím. Vůbec nikdy nemíval špatnou náladu, nebyl na nás protivný. Vše překonával svým pozitivním postojem. Když se objevil, přišel do jídelny, kde jsme si hráli, měl v sobě něco silného. Jakousi auru. Ptal se, co děláme, zajímal se o hry, a když viděl, že někdo z nás nemá co dělat, vždyckymu něco našel. Vysvětlil mu, že by měl být více činorodý.

* Nyní jste se dočkala dědečkovy sochy, věřila jste v něco takového?

Já jsem byla přesvědčena, že se to stane. Ne přesně takto, že bude socha, ale že něco nového přijde. Máme velkou víru v Pána Boha.

* Ale o možnosti obnovit proces bude ještě rozhodovat soud. Věříte, že ho obnoví?

Věříme ve spravedlnost, slušnost. Chceme, aby se lidé dozvěděli pravdu. To se děje ve Zlíně už teď. Ale je důležité, aby se to dozvěděli i ti, kteří o tom rozhodují.

* Státní zastupitelství dalo podnět k revizi procesu s vaším dědečkem. Dostali od vás nové 
  důkazy?

Ano, je toho velmi mnoho. Mezi materiály, které jsme dali české justici k dispozici, jsou doklady například o tom, že dával peníze na československý odboj za války. Ale podporu poskytoval skrytě, aby nevystavil své příbuzné a spolupracovníky ve Zlíně nacistické perzekuci.

* Stýskalo se vašemu dědečkovi v Brazílii?

Nesmírně. Nikdy nedokázal pochopit, jak se mu to vlastně stalo. Pořád byl něčím a někým pronásledován. Rodina na to byla nesmírně citlivá. Já si vzpomínám, že když mi bylo deset, představovali jsme se ve škole. Já jsem řekla, že jsem jeho vnučka, načež přišla reakce: To je ten nacista! Představte si to... V Brazílii! Proto dnes chci, aby se vědělo, kdo ve skutečnosti byl.

* Čím si vlastně vysvětlujete, že skončil v takové izolaci?

Byla válka a pak přišli komunisté... Někteří využili té možnosti, aby nechali Jana Antonína Baťu bez prostředků. Aby se ho zbavili. Je to velmi bolestivé téma.

* Ale on byl v Anglii a USA napsán na takzvanou černou listinu podnikatelů, kteří se nezdrželi 
  podpory nacistického Německa...

Tehdy tomu rodina nerozuměla. Později se ukázalo, že to zřejmě souviselo s podnikatelskou konkurencí.

* Jaký je vlastně váš vztah k Tomáši Baťovi mladšímu?

Nechala bych to raději v klidu. Je to těžká a bolavá otázka. Před pár dny jsme měli schůzku. Jeho dcera byla velmi příjemná... Ale nebudu o tom více mluvit. Pochopte to prosím.

* A jak se Jan Antonín Baťa doma vyjadřoval o prezidentu Benešovi? Vzpomenete si?

Kriticky, ale klidně. Názorově se s ním neshodl. Můj dědeček silně kritizoval Mnichov. Měl názor, že jsme se měli bránit. Někdy jsme se o tom bavili v rodině... Byl strašně zklamaný počínáním prezidenta Beneše v době Mnichova...

* Pamatujete si poslední okamžiky života vašeho dědečka?

Přímo u toho jsem nebyla, ale maminka ano. Ta mi to potom vyprávěla. Rodina se u něj střídala v nemocnici v Sao Paulu. Nechal si otevřít okno, byl pěkný den. Pak si vyžádal papír a napsal: Pravda vyjde najevo, jako olej na vodu. Tužka mu sklouzla a zemřel. Byl to osmý srdeční záchvat.

* Kdy jste se vy dostala do Zlína, k jehož rozvoji váš dědeček tak významně přispěl?

Bylo to v roce 1983, tedy ještě před revolucí. Odjela jsem do Československa z kongresu v Římě, kde jsem byla s brazilskými advokáty. Nevím už přesně, jak to bylo, ale řekla jsem, že jsem českého původu, a někdo navrhl, že pojedeme do Prahy. Reagovala jsem, že já nemůžu. Ale vedoucí federace advokátů šel pro vízum i pro mne. Tak jsme jeli, přijeli jsme do Československa. Tehdy zlínská „Baťova“ továrna ještě fungovala. Ale ze Zlína si nic nepamatuji. Jen hrozný strach. Velice jsem se bála, byla jsem v komunistické zemi. O tom, že jsem v Československu, ani maminka nevěděla.

* Jak vlastně mluvíte doma?

Portugalsky a česky. S dcerou mluvíme česky, aby se naučila. Možná pravnuci budou přijíždět, aby se učili česky. I když je po revoluci, pořád existuje dojem, že jsou jakési překážky sem jezdit. Ale před dvěma lety do našeho městečka poslali z českého ministerstva zahraničí učitelku češtiny. Máme národopisný spolek a organizujeme krojovaná taneční vystoupení. Myslím, že máme úspěch.

O autorovi: LUDĚK NAVARA, redaktor MF DNES, 7.5.2007

Diskuzní příspěvek ing. Dr. Jaromíra Vlčka
Konference o J. A. Baťovi, Zlín, 2. - 3. května 2007

     Vážení, omlouvám se, že můj příspěvek nechávám jen číst. Chtěl jsem přijet  do Zlína už jenom proto abych se konečně setkal aspoň s Editou, když už nás její sestra Lída navždy opustila, s nimiž oběma jsem po tři roky (1935 - 1938) společně navštěvoval francouzskou větev Jinojazyčné školy ve Zlíně, kterou na popud J. Bati založil a vedl můj otec. Edita ale nepřijede a kromě toho jsem se v pátek večer natolik porouchal při sokolském cvičení, že nejsem schopen cesty. 
     Byl bych asi - podle odhadu věku řečníků - jedním z nejstarších účastníků a asi jediný, který to vše o čem se zde hovoří, a ještě víc, sám ve Zlíně prožil. 
     Chtěl bych touto cestou splnit můj dluh vůči J. Baťovi a poděkovat mu za jeho obezřetné chování za druhé světové války, které mimo jiných konkrétně zachránilo život i mému otci. Byl 1. září 1939 ze zahájení školního roku odveden Gestapem a spolu s dalšími tzv. Rukojmími vězněn v Brně, Dachau a Buchenwaldu, odkud se díky Firmě dostal domů. V této souvislosti je nutno také positivně hodnotit působení německého správce Firmy Dr. Miessbacha po celou dobu války.
     K rodinnému sporu u Baťů bych měl celou řadu osobních zkušeností, poněvadž jsem vyrůstal a žil v prostředí rodin nejvyšších pracovníku Firmy, ale o tom bylo již dosti napsáno. Jen snad chybí konkrétní otázka na pana T.Baťu jr., proč nežádal vydání podniku hned po dosažení plnoletosti a spokojil se po léta s tak bezvýznamnými funkcemi? Takto potvrzuje argumenty protivníků a staví sebe i maminku do špatného morálního světla a tím samozřejmě i celou řadu jiných lidí.
     Chtěl bych se ale krátce zmínit o dvou věcech, které jsou pro značnou část občanu republiky a zejména pro zlínský magistrát tabu. Jedná se mi v první řadě o postoj vůči bývalému presidentovi Benešovi a právě T. Baťovi jr. Oba jsou hodnoceni převážně kladně, ačkoliv oba způsobili československému hospodářství nepředstavitelné škody! Beneš ještě jako ministr zahraničí navázal styky se Stalinem, které pak za války pokračovaly tak tragicky pro náš stát a vyvrcholily  jeho vzdáním se komunistické diktatuře v roce 1948. On to byl také, který - snad jako pomstu - nezabránil zapsání J. Bati na černou listinu Spojenců a zničil tak nejen svého údajného protivníka (ve skutečnosti svého velkého finančního podporovatele) ale i všechny možnosti pro Zlín, stát se opravdu světovou špičkou průmyslové výroby. Zato je jeho jménem pojmenováno zlínské nábřeží Dřevnice! 
     T.Baťa jr. svým chováním tuto Benešovu taktiku podpořil a později za pomoci švýcarské kanceláře tchána Dr. Wettsteina i využil ve svůj prospěch, zase ale ke škodě Zlína. Všechny východoevropské podniky Firmy byly znárodněny a nic se nevrátilo! Tak se ze Zlína - místo skvělé budoucnosti - stalo více méně bezvýznamné krajské město a pohled na stav  v továrním areálu i ve městě hovoří za vše!  
     Dalším citlivým tabu - bodem je otázka vlastnictví majetku Baťova podpůrného fondu. Ten byl založen na popud T. Bati v roce 1928 za předsednictví Dr. Albrechta a jeho body 9 a 10 určovaly, že zcizení majetku a změny stanov mohou byt provedeny jen se souhlasem majitele Firmy. Ale již 24.6.1946 (Benešovo znárodnění!) znárodňovací tlupa Dr. Holý, Kijonka, Nehyba a další výlupci boje za lepší bezpracné zítřky se ustavují jako nový výbor, postupně mění název a i majitele, až v roce 1961 se stává majitelem stát, konkrétně bytová správa MěstNV v Gottwaldově.  
     Podle neúplných dokladů Katastrálního úřadu ve Zlíně, obsahovala složka nemovitostí Fondu na 2000 položek. Tak bez začervenání s tímto (ukradeným?) majetkem dnes hospodaří jako svým vlastním místní úřady. Taky pěkná logika! Konečně patřily Firmě nebo Fondu i další nemovitosti jako zámky v Napajedlích a Bojnice, stejně jako vzorový statek v Prušánkách a jiné, to vše vybudováno nebo získáno z výsledku práce T. Bati sen., Jana Bati a všech dalších spolupracovníku Firmy, k nimž i já mám tu čest se počítat. 

     Vše pro Zlín ztraceno a ať se někomu líbí nebo nelíbí, hlavně zásluhou dvou mužů : Beneše a T.Bati jr. !

S tímto námětem pro další práci mladších zainteresovaných lidí děkuji za pozornost.

Ing. Dr. Jaromír Vlček, Švýcarsko, 29.4.2007

- - -

„Lež vyslovená za jakýchkoli okolností, je skvrnou na štítu toho, kdo se jí dopouští. Jedině pravda člověka zušlechťuje a přibližuje k Bohu.“

                                                                                         Jan Antonín Baťa
Konference Jan Antonín Baťa – život a dílo, pokračovatel práce Tomáše Bati
Malá scéna, Základní umělecká škola Zlín, Štefánkovy 2987, 2.- 3.5.2007

Omlouvám se za zpožděné zpravodajství z konference. Smutné, že událost takovéhoto společenského významu a dosahu, proběhla bez odpovídajícího zájmu médií a informování veřejnosti. Překvapilo mne, že Zlínská radnice a Zlínský kraj učinily tak málo pro propagaci konference v regionu a v České republice. Pokusím se to napravit. Přiložené fotografie a zejména zvukové záznamy a počítačové prezentace jsou velmi vypovídající – počítačové prezentace budu rozesílat postupně, co bude možné, bude uloženo v archivu na - www.sinagl.cz Doporučuji zejména příspěvky paní Dolores Ljiljany Bata Arambasic, prof. Milana Zeleného, Ing. Václava Lednického, redaktora MFD Luďka Navary a bývalého generálního prokurátora ČSFR JUDr. Jiřího Šetiny. 
Zlínský Deník mohl konferenci věnovat více jejímu významu odpovídajícího prostoru. 3. května věnoval jednu stránku ze 32… 4. května jsem zaregistroval pouze dva články, jeden od Michala Wernera „Téma J.A.Baťa mělo velký ohlas“, kde je hlavním obsahem zmínka o nejméně kvalitní přednášce, byť téma nebylo snadné a „záživné“, prof. ing. arch. Heleny Zemánkové CSc., na téma „Budoucnost industriálního města Zlína“ a ze které vyjádřil obavy i moderátor Zdeněk Mikel. Nepochybuji, že by čtivost Zlínského deníku daleko více podpořil přepis projevů paní Dolores či  Václava Lednického, Luďka Navary anebo Jiřího Šetiny. Druhý článek od MUDr. Jiřího Bakaly „Prvomájové oslavy trochu jinak“, přikládám v příloze. Pan primář Bakala měl skvělou přednášku o zlínském zdravotnictví. Jako vlastník archivu budovatele zlínského zdravotnictví MUDr. Alberta mne poznámkami o tajných seznamech firmy Baťa, TGM, Stalinovi a srovnáním s komunistickými manýrami překvapil. Očekával bych, že by v těchto otázkách měl mít jasno. Komunisté vyžadovali účast a často neúčast na 1.Máji trestali – Firma Baťa zvala a netrestala. Nebylo nic špatného si tímto způsobem ověřovat loajalitu svých zaměstnanců. Srovnávat nošení obrazů TGM a Stalina je už opravdu „mimo mísu“. Snad další vydání Zlínského deníku přinesla více pozitivního…  
Odhalení sochy Jana Antonína Bati se zúčastnili jeho příbuzní, zastoupené hlavně jeho vnučkou paní Dolores Ljiljana Bata Arambasic, která skvěle promluvila jak při odhalení pomníku, tak na konferenci. Tomáš Baťa se odhalení sochy též zúčastnil, konference nikoliv. Na moji otázku z jakých důvodů mi bylo Ing. Zdeňkem Mikelem, tajemníkem primátorky města Zlína sděleno, že je mu pouze známo, že se už nenachází ve Zlíně..?! 
Ačkoliv jsem byl panem Markem Belzou přihlášen, pozvánku jsem neobdržel, nicméně jsem se mohl prvého dne bez větších problému konference zúčastnit v hlavním sále. Bohužel muselo mnoho účastníků sledovat konferenci zprostředkovaně v dolním sále. Až druhý den jsem zjistil, že tito občané z diskuzí nemají vůbec nic – mikrofon pro diskutující z řad veřejnosti byl zajištěn až ke konci druhého dne konference, poté co jsem na to upozornil veřejně pořadatele. Velká škoda, že Zlínská radnice nezajistila větší prostory a větší propagaci svému velkému občanu, kterému toho tolik dluží…?!
Druhý den už jsem měl zákaz vstupu – viz fotografie anonymního pokynu a zvukové záznamy, nicméně jsem se mohl i druhého dne konference zúčastnit – incident jsem oznámil všem odpovědným, pracovníkům médií a přítomné veřejnosti. V hlavních zprávách na ČT nebyla konference zmíněna. Na místě byli „Reportéři ČT“, tak alespoň touto cestou splatila ČT veřejnosti a Janu Antonínu Baťovi svůj dluh. Nicméně v pořadu zazněly nepřesné informace ohledně Hermanna Göringa (přesné informace o tomto setkání na níže uvedeném webu Marka Belzy. Dokument ČT „Smutný osud Jana Antonína Bati“ je na adrese: http://www.ceskatelevize.cz/vysilani/21.05.2007/1142743803-reporteri-ct/33373.html Věřme, že ČT dá prostor v dalších vysíláních i člověku, který se dle mého názoru nejvíce o očištění jména, památky a odkazu Jana Antonína Bati zasloužil a neúnavně v této záslužné činnosti pokračuje – pan Marek Belza, překladatel a vydavatel mnoha Baťových knih. Měl mimo jiné na konferenci skvělou přednášku o osídlování a budování baťovských měst v Brazílii. Více se o tomto skvělém člověku a jeho práci a Janu Antonínu Baťovi můžete dozvědět na: http://mbelza.sweb.cz/    

Paní Dolores vystoupila i v pořadu Jana Krause „Uvolněte se prosím“, dne 25.5.2007 – rozhovor začíná na cca 48 minutě: http://www.ceskatelevize.cz/vysilani/25.05.2007/1176221164-uvolnete-se-prosim/33544-dolores-ljiljana-bata-arambasic-jiri-vejdelek-lajla.html   

Smutné je, že petici „SPRAVEDLNOST PRO JANA ANTONÍNA BAŤU“ – www.janbata.cz – nepodepsal dosud nikdo z představitelů Zlínské radnice a Zlínského kraje o dalších známých osobnostech a politicích nemluvě. Oficiální Informování o petici bylo pořadateli odmítnuto – rozdal jsem alespoň 500 informačních letáků účastníkům konference, včetně novinářů a zlínské veřejnosti - i se závažným příspěvkem Dr. Ing. Jaromíra Vlčka, který přikládám. Bohužel se tento příspěvek nepodařilo oficiálně přečíst na konferenci a který tak zřejmě ani nebude zařazen do připravovaného sborníku z konference. Rád se budu mýlit. Jaromír Vlček byl spolužákem paní Edity Baťové, dcery Jana Antonína Bati. Bohužel mu zranění zabránilo v příjezdu na konferenci.
 
Jan Antonín Baťa byl jmenován čestným členem KPV ČR, nevím, zda-li to není opět porušením platných stanov jako v případě pozastavení členství kpt. BIS Vladimíra Hučína? Nemyslím si, že by tím byl Jan Antonín Baťa poctěn – v principu jistě ano, ale nikoliv charaktery a současnými postoji těch, kteří mu toto členství udělili…

Janu Antonínu Baťovi Národní soud kladl mj. za vinu, že veřejně nevyhlásil nepřátelství k nacistům?!  To zní od soudu země, která se o totéž nepokusila ani s celou armádou, jako neslýchaná drzost! Smutné, že v roce 1947 uvažovali soudci stejně, jako nedávno v případě dědictví rodu Czernínů… Jan Antonín Baťa podporoval odboj a exilovou vládu v Londýně jak jen mohl. Kdyby veřejně vyhlásil své nepřátelství vůči nacistům, ohrozil by tisíce svých spolupracovníků a jejich rodinné příslušníky, které díky svému moudrému a statečnému postoji zachránil před nasazením na nucené práce. Přiložené statistiky z podpory odboje firmou Baťa hovoří za vše.

25.6.2007 má Městský soud Praha rozhodnout, zda-li se bude moci konat obnova soudního procesu ve věci očištění jména Jana Antonína Bati. Veřejnost bude včas informována. 

Prosím pomozte šířit petici Spravedlnost pro Jana Antonína Baťu – www.janbata.cz – i vy můžete připojením svého podpisu přispět a pomoci k očištění jména a pověsti tohoto velkého syna českého národa a odstranit tuto 60 let trvající hanbu a ostudu nás všech.

Jan Šinágl, 28.5.2007

Divný soud s králem bot Janem Baťou
Luděk Navara 

2. května 1947 rozhodl mimořádný národní soud, že král bot Jan Antonín Baťa je vinen zločinem proti státu podle Benešova dekretu. Dostal patnáct let vězení, zostřeného zavřením do temnice každý rok 15. března, v den výročí německé okupace. Bez odvolání. Ostatně Baťa by se odvolával těžko: byl v cizině, soudu se neúčastnil, nedostal československý pas a brazilský ještě neměl. 

Nejdůležitější bylo pořádně si pospíšit. Takzvaný revoluční národní soud, který měl trestat zrádce a kolaboranty (a proti jehož rozhodnutí nebylo odvolání), končil svou činnost 4. května 1947. Nakonec se to „šťastně“ stihlo: Baťa byl odsouzen 2. května 1947. Tedy o dva dny. Soudu však předcházela mohutná kampaň a vyšla také brožura s názvem: Bude odsouzen zrádce J. A. Baťa? Samozřejmě, že byl. 

„Ten proces byl naprosto zmanipulovaný. Přestože si poválečná justice před Únorem nevedla špatně, tento proces jí ke cti neslouží,“ říká spisovatel Jaroslav Pospíšil, který o procesu psal ve své knize Hyeny. 

„Odsoudili jste mne za podivnou vinu. Podle zpráv mých obhájců rozsudek říká toto: J. A. Baťa se odsuzuje, že se veřejně neprohlásil stoupencem zahraniční vlády za války. Kdo z vás, vážení soudcové z povolání i z lidu, se za války veřejně prohlásil za stoupence zahraniční vlády?“ ptal se Jan Antonín Baťa ve svém dopise z Brazílie. Zahraniční vládou se samozřejmě myslí ta Benešova, exilová. A Baťa pokračoval: „Ti z Vás, kdož jste žili ve vlasti, v protektorátě, máte za to, že to po Vás nikdo ani chtít nemohl. Můžete namítnout, že já jsem v protektorátě nežil... Avšak právě jako vy, měl jsem ve vlasti desítky příbuzných, tucty osobních přátel a na padesát tisíc spolupracovníků...“ 

Jan Antonín měl svůj boj prohrát. Z jeho tří advokátů vydržel až do konce jeden, dva rezignovali. Soud nepřipustil důkazy v jeho prospěch. 

Kolaboranti usvědčují z kolaborace 

Podle pamětníků byl Jan Antonín Baťa tvrdohlavý a svérázný člověk s prudkou povahou. Je pravda, že jej Spojenci napsali na černou listinu, a je pravda, že se nepřihlásil k podpoře exilové Benešovy vlády. Sám Tomáš Baťa mladší to hodnotí takto: „Dle mého mínění byl jeho postoj k prezidentu Benešovi a jeho vládě přinejmenším pochybený. Ale v žádné skutečné demokracii by to nebylo považováno za trestný čin.“ 

Ovšem poválečné Československo, kde komunisté za přihlížení řady demokratických politiků obsazovali klíčové pozice, bylo demokratické jen z poloviny. Úkol odsoudit muže, který byl symbolem úspěšného kapitalisty, dostal Bedřich Pokorný, fanatický komunista, podezřelý ze spolupráce s gestapem. Byl to právě Pokorný, muž na špinavou práci, který bude později budovat tábory nucených prací a posílat do nich „buržoazní elementy“. Paradoxem doby však bylo, že kolaboranta udělali z krále bot jiní kolaboranti: Pokorný a další konfident gestapa Ivan Holý. 

„Pokorný využil i služeb JUDr. Ivana Holého, generálního ředitele bývalých Baťových závodů, později n. p. Svit Gottwaldov, jehož spolupráce s gestapem v době okupace byla známa a věděl o ní generální tajemník KSČ Rudolf Slánský... Pro Pokorného pomáhal vyhledávat usvědčující dokumenty proti Janu Baťovi,“ píše ve své nejnovější studii archivářka Jiřina Dvořáková. Ta v archivech dohledala dostupné materiály o Pokorného zločinné minulosti a mimo jiné i jeho dopis z roku 1956, v němž se chlubil svými „profesními úspěchy“: „Odhalil jsem podvody rodiny Baťů při převodu majetku z Tomáše Bati na jeho bratra A. Baťu a podvod s tak zvanou akciovou společností firmy Baťa. Dosáhl jsem souhlasu bývalého presidenta Beneše ke stíhání a odsouzení A. Bati jako válečného zločince a prohlášení všeho majetku firmy Baťa za propadlý majetek ve prospěch státu.“ 

V té době byl Baťův koncern už znárodněn (po pádu komunismu bude muset Baťa za svůj někdejší majetek zaplatit), ale takto bylo účtování s legendární firmou samozřejmě mnohem účinnější. Především komunistům vadil celý baťovský systém. Takže na odsouzení se už netrpělivě čekalo. 

Zemský národní výbor okamžitě přijal usnesení, podle něhož se měly konfiskovat i ty akcie, které nechal J. A. Baťa ještě za války převést na paní Baťovou či ředitele firmy. A Baťa byl zbaven i doktorátu, který dostal na brněnské technice. Spokojený mohl být i prezident Beneš, který krále bot neměl rád. Což ovšem platilo i naopak. 

Ale komunistický režim chtěl víc: požadoval i majetek v Brazílii, což tamní úřady odmítly. Brazilský soud dokonce uznal J. A. Baťu za majitele zlínského podniku, takže tím konfiskaci vlastně zpochybnil. 

Ještě předtím se československé orgány snažily Baťovi zmařit udělení brazilského občanství. Podle některých informací se na Baťu později zaměřila i tajná služba komunistického Československa. 

„Zabývali jsme se podáními fyzické osoby, která vyslovila podezření, že naše rozvědné složky byly aktivní ve snaze kompromitovat dobré jméno Jana Antonína Bati v zahraničí. Ale nepodařilo se nám dohledat žádné materiály, které by to dokazovaly,“ říká náměstek ředitele Úřadu dokumentace a vyšetřování zločinů komunismu Pavel Bret. 

Čím se provinil? 

„Doma“ ovšem nic takového nebylo potřeba, tam komunistická propaganda pracovala dokonale. Například tomu, že prý Jan Antonín Baťa s nacisty plánoval vysídlit Čechy do Patagonie, věřili mnozí až do pádu komunismu a asi i po něm. Při tom už poválečný soud ho zrovna tohoto obvinění zprostil. Ostatně stejně jako řady dalších. Verdikt vypadal takto: „... byl zproštěn ze zločinu proti státu a ze zločinu vojenské zrady, které měl spáchat tím, že v době zvýšeného ohrožení republiky, tedy za války, opatřil nepříteli prospěch tím, že dodávkou gumy a jiného zboží podporoval německé hospodářství a zrazoval československé brance od vstupu do československého vojska a dále ve stejné době podporoval nacistické, případně fašistické hnutí tím, že po dohodě s Hermannem Göringem připravoval plán na přestěhování českého národa do Patagonie a v časopisu Zlín uveřejňoval své články fašistické tendence.“ 

Zbylo tak jen nekonkrétní obvinění z toho, že v době zvýšeného ohrožení republiky vědomě poškozoval její zájmy, že se odmítl připojit k odbojovému hnutí, bránil v tom i svým zaměstnancům a jednal tak, že i se svými závody přišel na anglickou a americkou černou listinu.

Pokusy o nápravu 

Bylo jen logické, že se jeho potomci s podobným verdiktem nespokojili a hned po pádu komunismu se pokusili o jeho obnovu. Stížnost pro porušení zákona na podnět dcer Jana Antonína Bati podal v roce 1994 tehdejší generální prokurátor Jaromír Šetina. Upozornil v ní, že proti státu se mohl provinit jen ten, kdo aktivně rozvracel například osvobozenecké hnutí. „Skutková podstata uvedeného zločinu zjevně nemohla být naplněna pouhou skutečností, že odsouzený se k odboji stavěl zdrženlivě,“ psal Šetina. Nejvyšší soud však jeho podnět zamítl. 

„Otázka rehabilitace Jana Bati je otázkou budoucnosti a jednou k tomu určitě dojde. Vím, že to naráží na Benešovy dekrety a že to nebude jednoduché. Ale je to otázka jednak historická a jednak právní. A k té historické rehabilitaci už dochází nyní,“ říká spisovatel Pospíšil. 

Podle právních expertů je právě odsouzení podle Benešových dekretů poválečnou justicí tou nejnebezpečnější výbušninou. Případ Jana Antonína Bati by mohl spustit lavinu - o revizi tehdejších v poválečném zmatku nepříliš dokonale odůvodněných rozsudků by mohli žádat další, včetně sudetských Němců. 

„Takhle by se obrazně řečeno vyviklávala jedna cihla za druhou. Mohl by se tím prostě vytvořit precedens. Nejlepší by bylo, kdyby se mu dostalo satisfakce jiným způsobem, včetně například i omluvy v tisku,“ říká bývalý soudce Ústavního soudu Antonín Procházka. Podle něj by šlo tento případ po právní stránce otevřít jen velmi těžko.

J. A. Baťa má sochu, ale jeho odsouzení platí

Je to nejspíš jediný kolaborant v Česku, který se dočkal vlastní sochy a ještě v nadživotní velikosti. Socha podnikatele Jana Antonína Bati byla navíc vztyčena v den šedesátého výročí rozsudku Národního soudu, kterým byl Jan Antonín Baťa v nepřítomnosti odsouzen podle Benešova dekretu za kolaboraci s nacisty. Byl mu současně konfiskován majetek, takže Československo nemuselo vyplácet nemalou náhradu za znárodněný Baťův obuvnický koncern.
„Českému národu se vryl do myslí zkreslený obraz Jana Antonína Bati. Jednalo se o velkého muže s velkým srdcem a velkého československého vlastence. Není možné mít úctu k odkazu, který zanechal, a na druhé straně jej mít zarámovaného jako škůdce národa,“ říká hejtman zlínského kraje Libor Lukáš. S iniciativou „očistit“ jméno jednoho ze zakladatelů moderního Zlína přišli představitelé kraje iměsta už dříve. Nyní zorganizovali konferenci, na niž pozvali Baťovy potomky a Janu Antonínovi odhalili sochu.
„Stále všichni občané země nevědí, že Jan Antonín Baťa nebyl kolaborant, ale čestný člověk. To chceme změnit,“ prohlásila primátorka Zlína Irena Ondrová na „baťovské“ konferenci. Ta se setkala s takovým zájmem veřejnosti, že se její přímý záznam vysílal do druhého sálu, v němž ji sledovalo asi sto padesát místních lidí.
Nakonec není divu – o Janu Antonínu Baťovi se opravdu příliš nemluvilo, a to ani ve Zlíně. Slyšeli jste například o legendárním Baťově výtahu ve zlínském mrakodrapu, v němž si podnikatel udělal pracovnu, aby mohl jezdit z patra do patra a snadněji komunikovat s úředníky? Mnozí jsou přesvědčeni, že jeho vynálezcem byl Tomáš Baťa. Je to však omyl. Výtah, stejně jako celý mrakodrap (ve své době druhý nejvyšší v Evropě) vybudoval Jan Antonín Baťa poté, co po smrti Tomáše převzal vedení největší československé firmy – Baťova koncernu. Právě Janu Antonínu Baťovi vděčí Zlín za svou současnou podobu – za něj se například postavily filmové ateliéry, studijní ústavy a město se významně rozrostlo.
Jenže všechno ukončila válka. Jan Antonín Baťa emigroval, v zahraničí se však dostalo jeho jméno na spojeneckou černou listinu podnikatelů, kteří se nezdrželi spolupráce s nacistickým režimem. Navíc se veřejně nepřihlásil k podpoře Benešovy exilové vlády. Právě to mu bude po válce vyčítáno, jeho podnik zkonfiskován a on bude muset vést dlouhé spory se svým synovcem Tomášem, který mezitím získal pod svou kontrolu zahraniční pobočky koncernu. Tomáš Baťa nové sídlo firmy přesune do Kanady, Jan Antonín svůj vliv ve firmě ztratí.
Jenže byl opravdu Jan Antonín Baťa kolaborantem, jak rozhodl poválečný soud?
„Před třemi týdny jsme podali podnět k obnově řízení s Janem Antonínem Baťou s odůvodněním, že se objevily jiné skutečnosti než ty, které měl soud k dispozici v roce 1947. Týkají se například toho, že Baťa měl podporovat československý zahraniční odboj. Bližší podrobnosti nemohu uvést,“ říká mluvčí Městského státního zastupitelství v Praze Martin Omelka. O nový proces usiluje rodina, město Zlín a zlínský kraj. Podle mnoha odborníků byl totiž soud zmanipulovaný (tribunál byl tvořen většinou komunistů) a obsahuje mnoho právních vad.
„Není možné, aby byl obžalovaný odsouzen za jiné skutky než ty, které jsou obsaženy v žalobě. Přesně to se ale stalo v procesu s Janem Antonínem Baťou,“ řekl právník Michal Štikar. Soud se konal v Baťově nepřítomnosti – nedostal ani předvolání, i když jeho adresa byla soudu známa. Před soudem vyšla brožura z názvem: Bude odsouzen zrádce Jan Antonín Baťa?
Jan Antonín Baťa nakonec zemřel v Brazílii v roce 1965, o tři roky dříve se vzdal akciového podílu ve firmě Baťa Zlín ve prospěch Tomáše Bati mladšího. Nikdy se nesvezl svým legendárním výtahem. Ten byl totiž zkolaudován až po jeho útěku do ciziny.

O autorovi: LUDĚK NAVARA, redaktor MF DNES, 7.5.2007 

ZVUKOVÉ LINKY

Odhalení pomníku Jana Antonína Bati dne 2.5.2007

Rozhovor s primátorkou Zlína PhDr. Irenou Ondrovou
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Zlin-pomnik-primatorka-JS-020507.WMA
Zahájení slavnosti odhalení pomníku Jana Antonína Bati primátorkou
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Zlin-pomnik-zahajeni-primatorka-020507.WMA
Projev Dolores Ljiljana Bata Arambasic při odhalení pomníku
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Zlin-pomnik-Dolores-020507.WMA

První den konference 2.5.2007

J.A.Baťa – období do roku 1932
Vývoj osobnosti J.A.Bati pod vedením T.Bati

Moderuje tajemník primátorky ing. Zdeněk Mikel
Úvodní pozdravení primátorky a hejtmana před zahájením konference
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Zlin-uvod-primatorka-hejtman-020507.WMA
Pozdravy z Brazílie
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Zlin-pozdravy-Brazilie-020507.WMA
Úvodní pozdravení hejtmana Zlínského kraje Libora Lukáše
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Zlin-hejtman-020507.WMA
Mgr. Hana Kuslová: Představení osobnosti J.A.Bati
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Zlin-predstaveni-JAB-Kuslova-020507.WMA
Vladimír Štroblík: Dopisy z Ameriky
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Zlin-dopisy-z-Ameriky-Stroblik-020507.WMA
Diskuze
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Zlin-diskuze-1-020507.WMA
Prof. Ing. Milan Zelený, M.S., PhD. : Podnikatelský tandem ze Zlína do světa
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Zlin-podnikatelsky-tandem-Zeleny-020507.WMA
Mgr. Hana Kuslová: První kroky J.A.Bati v ředitelně
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Zlin-prvni-roky-v-reditelne-Kuslova-020507.WMA
Tak pravil J.A.Baťa + diskuze
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Zlin-Tak-pravil-JAB-diskuze-2-020507.WMA

Druhý den konference 3.5.2007

J.A.Baťa – období od 13.7.1932 – 1939
Pokračovatel práce T. Bati

Zákaz vstupu – rozhovor s tiskovou mluvčí Mgr. Marií Masaříkovou
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Zlin-NO-ENTRY-Masarikova-030507.WMA
Zákaz vstupu – různé rozhovory
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Zlin-NO-ENTRY-2-030507.WMA
Zákaz vstupu – informování účastníků konference v hlavním sále
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Zlin-informovani-ucastniku-v-sale-JS-030507.WMA

Doc. Ing. Václav Lednický CSc.: Rozvoj dopravních systémů firmy Baťa 1932-1939
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Zlin-dopravni-systemy-Lednicky-030507.WMA
Mgr. Marek Tomaštík: Firma Baťa a její místo v čs. hospodářství ve 30. letech 20. století
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Zlin-JAB-v-CS-hospodarstvi-030507.WMA
MUDr. Jiří Bakala: Zlínské zdravotnictví 1932-1939 (Baťův dům zdraví)
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Zlin-zdravotnictvi-Bakala-030507.WMA
Diskuze
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Zlin-diskuze-3-030507.WMA
Ing. Arch. Dagmar Nová: Funkcionalistická architektura – zlínský fenomén
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Zlin-architektura-Nova-030507.WMA
Mgr. Ladislava Horňáková: Stavební expanze firmy do zahraničí
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Zlin-skolstvi-a-expanze-zahranici-Hornakova-030507.WMA
Prof. Ing. Arch. Helena Zemánková, CSc.:Budoucnost industriálního města Zlína
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Zlin-industrialni-budoucnost-Zemankova-030507.WMA
Prof. Ing. Milan Zelený, M.S., PhD. : J.A.Baťa a jeho génius: myšlení, řízení, podnikání + diskuze
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Zlin-genius-JAB-diskuze-4-030507.WMA

J.A.Baťa – období po roce 1939
Národní soud a aktivity k očištění jména J.A.Bati

Dolores Ljiljana Bata Arambasic, Marek Belza: Projekt kolonizace a osídlování Mato Grosso
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Zlin-projekt-Mato-Grosso-Dolores-Belza-030507.WMA
Mgr. Hana Kuslová: Zámek Napajedla – pověsti a fakta
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Zlin-zamek-Napajedla-Kuslova-030507.WMA
Luděk Navara: Z kolaborace usvědčuje kolaborant, aneb role Bedřicha Pokorného a soud nad J.A.Baťou 
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Zlin-JAB-a-kolaborant-Pokorny-Navara-030507.WMA
Diskuze
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Zlin-diskuze-5-030507.WMA
Dolores Ljiljana Bata Arambasic: Brazilský profil J.A.Bati 
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Zlin-jaky-byl-JAB-v-Brazilii-Dolores-030507.WMA
Ing. Marek Kudzbel, PhD.: Baťův systém řízení – jak dál
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Zlin-Batuv-system-rizeni-Kudzbel-030507.WMA
Mgr. Michal Štikar, JUDr. Jiří Šetina: Činnost Národního soudu v letech 1945 – 1946
diskuze, závěrečné slovo primátorky a závěr
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Zlin-Narodni-soud-Stikar-Stetina-Nash-diskuze-6-primatorka-zaver-030507.WMA

- - -

Dolores Ljiljana Bata Arambasic v pořadu ČT 1 Jana Krause „Uvolněte se prosím“ – 25.5.2007
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Dolores-Uvolnete-se-250507.WMA 

Neodpustím si na úvod další přednášky jeden citát, je to myšlenka, kterou by dnes bylo možno tisknout a uvádět v médiích každý den. Týká se reformy veřejné správy: Jako hlavní problém správní reformy se mi jeví potřeba spojiti důsledně svěřenou moc s osobní zodpovědností. Dnešním rozdělením ukládá veřejná správa občanům povinnosti, jako jednotlivcům, kdežto sobě ponechává práva a vystupuje jako neznámý celek. Důsledky rozhodnutí veřejné správy, osobní i hospodářské nikdy nepřicházejí ani k tíži ani k dobru nějaké osobě, ale úřadu, to je nikomu. Provedení této jediné z eformy nejenže odstraní anonymitu byrokracie i její kritiky a naplní pocitem odpovědnosti veřejnou správu i obyvatelstvo. „ To je citát z roku 1933 a věřím, že profesor Zelený nám přináší celou řadu podobně zajímavých a aktuálních myšlenek JAB. 

JAN ZELENÝ:
Děkuji mockrát. Ano, opravdu budu mít celou řadu doplňujících citací, ale budu se snažit svou prezentaci zkrátit na minimum, protože jsme téměř v neúnosném časovém skluzu.
 Včera paní magistra Kuslová zmínila překrásný citát , který mě zaujal a já vám hned řeknu proč. Včera citovala a já jsem ten citát neznal. Jan Baťa,  tak jako vždycky o všem, co řekl, udělal, provedl - přemýšlel před námi všemi. Řekl: Neučte se z vlastních chyb! A mě dnes náhodou vychází v Praze kniha, která se jmenuje Neučte se z vlastních chyb. Takže to bylo pro mě úžasně inspirativní. Já bych tedy přešel, abych přiblížil génia Jana Bati, k historii.

Tady jsem našel v Time-magazínu zajímavou věc oznámení o úmrtí Jana Bati. Zajímavé je, že to bylo úplně ve stejném týdnu jako Le Corbusier – jakoby v nějaké tajemné souvislosti – oni zemřeli vlastně oba dva ve stejném týdnu. A tam máte popis prostě o jejich smrti a dole máte ten snímek kde se Jan Baťa  a Le Corbusier naklánějí nad plány města Zlín. Takže tito dva lidé byli spojeni v práci šťastně či nešťastně a také byli společně spojeni ve smrti, jak zde v Time-magazínu vidíme. Jan Baťa byl nominován na starostu města Zlína tak jako jeho bratr Tomáš. Tomáš sloužil čtyři období. Jan Baťa odmítl sloužit. Proč odmítl sloužit? Protože přesvědčil Zlín, že existuje lepší kandidát než on sám, že správný kandidát na starostování města Zlína je Dominik  Čipera. A když udělal tento protinávrh a navrhnul kandidaturu Dominika Čipery, tak - jako vždycky - zmínil pár čísel. „Mám tu několik čísel,“ to bylo známé rčení Jana Bati, který rád své názory dokládal fakty a čísly, cituji: „Zkrátka Dominik Čipera je muž, kterého zde potřebujeme. Mám tu několik čísel: Počet obyvatel Zlína se zvýšil od roku 1932 z dvaceti šesti tisíc na čtyřicet pět tisíc v roce 1937. Počet domů ze dvou tisíc čtyři sta na tři tisíce pětiset padesát sedm. Obecní dluh klesl z jednoho milionu  dvě stě čtyřiceti pěti korun na jeden milion devadesát pět. Obecní investice se zvýšily. Nové školní budovy dorostly, nové budovy dostaly nové zařízení (atd. atd). Počet žáků stoupl z dva tisíce tři sta devadesát tři na osm tisíc tři sta čtyřicet. pídit tak rychle rostoucí město opravdu vyžaduje muže odpovědného, schopného povolání, chcete-li pro starostenský úřad muže nejlepšího, tož vám vřele doporučuji, abyste zvolili Dominika Čiperu.“ Tak se stalo. 

O panu Karfíkovi už zde byla řeč; Tady je zajímavé rozhodnutí, které bylo opět rázné, bezpodmínečné: „Přijímáme  Karlíka; odjezd 14. dubna 1930 po 13. hodině, loď Akritánia z N. Y., lístek zaplacený na jméno. Podpis: Šéf. Prostě bez debat, Karfík byl jeho muž. Tady je zajímavé, že Karfíkovi před přijetím řekl: Lidem v zodpovědných pozicích platíme zpočátku měsíčně pět tisíc. Když už se potom jaksi zapracují a usadí, dostanou plat pouze dva tisíce měsíčně. Zbytek dostanou v procentu účasti na zisku. To byl ten slavný přínos účasti na zisku, metodu, kterou Jan Baťa dotáhl do skutečné perfekce. Ještě se k tomu vrátíme. A Karlík, slavný autor Jedenadvacítky, si také nakonec zapsal: A tak jsem 14. dubna 1930 přicestoval luxusním rychlíkem do N. Y. a nalodil se na obrovskou Akritánii směřující do Evropy.“ Karfík byl Baťovým oblíbeným architektem. Jan Baťa říkal: „Tož se za tu naší stydím.“ To si sami domyslíte, za tu naši ,co“? „Vzali jsme si za stavební princip pravděpodobně to nejhloupější, co z našich negramotných architektů napadlo. Tak například shledávám, že vesnice na Elis Alient je architektonicky  mnohem cennější, než kterákoliv z našich továrních budov. To je zcela zbytečné. Já nechám ještě, myslím,  zpracovat tuto otázku několika architektům americkým, kteří nebudou zaberaněni do toho negramotného, bezmyšlenkovitého modernizmu, jímž  naši architekti zamořili naše zlínské stavby, a jediným, kdo tam dosud do toho něco přinesl, byl Karfík.“ Karfík byl skutečně jeho oblíbencem a ztotožnil se s jeho názorem: „Nyní musí každá budova tovární i  ve městě dostat architekturu poněkud odlišnou, a to podle účelu a umístění. Je stoprocentní konec se standardními budovami, které nemají žádné jiné výhody než ty, že architekti a stavitelé při nich nemuseli myslet. Stejně tak jsou naše domečky prostě rudé  kysny bez kousku vkusu a naše stavby jsou nevyvážené v proporcích, zkrátka krabice bez kousku promyšlení. Nebudeme již nikdy stavět domečky tohoto druhu.“ A Baťa již také nikdy nebude stavět typické domečky tohoto druhu. Takto byl inspirován svoji poslední návštěvou v Americe, ze které se už bohužel nevrátil. Le Corbusier chtěl vnést ducha Ludvíka XIV do Zlína a samozřejmě Jan Baťa to odmítl. „Je pošetilé co děláme, chtít vychovávat individualitu a přitom nechávat lidi bydlet v hloubě standardních domcích i když pohodových, není důvodu proč by takto organizovaná stavba měla stát  v ideálním městě více než standardní škatul. Budeme měnit okolo třiceti různých typu domků získaných asi z pěti typů základních kombinovaných jednotlivými součástkami podle umístění, podle obecného obracení kulis ke světovým stranám, různým použití verand, přistavením garáží čímž dosáhneme individuality domu.  Bylo by velmi, velmi potřebné, aby ti naši stavitelé nalezli cestu, jak se sem dostat, myslím do Ameriky, jinak budeme mnoho, mnoho bourat až se vrátím. Naštěstí se nevrátil, nebourá se. Mnoho snad kromě administrační budovy, která je jediná taková, která nám z těch velkých budov nedělá ostudu. I v technice jsme sto roků za opicemi. Je to hrozné. Mechanizace výkopů, způsob konstrukce budov, stavební materiál, řemeslnické práce, způsoby stavby domků, stěn a vůbec. Jeho inspirace v USA v roce 1939 byla maximální. On byl kritický i ke vlastnímu vzdělávacímu procesu i ten chtěl radikálně zlepšit. Přemýšlím a vzpomínám jak to vypadá z našimi ABS (absolventi Baťovy školy) absolventy Baťovi školy v jednotkách. Zpravidla nalézám, že ti naši chlapci mají tak málo vědomostí a zkušeností, že mnohdy nerozumím jak je to možné. Zejména mě zaráží zjištění, že neznají ani zdaleka ani to, co je možno vidět, naučit se a poznat přímo v našich závodech., Nevědí jak se vyrobí kožená lemůvka, jak se vyrábí plátěná lemůvka, jak se vyrábí kubínovice, jak se vyrábí nože sekací. Toto je ovšem kletba silné specializace. Baťa uznával specializaci u dělníků, ale  u řídících pracovníků, manažerů atd. byl velkým odpůrcem specializace a snažil se dokázat, že tam je potřeba širokého vzdělání a širokého rozhledu – „My nemůžeme ty, které chceme poslat do světa, nechat v této nevědomosti. Takový chlapík musí vědět celou řadu věcí a jinou řadu věcí musí mít alespoň vlastnoručně napsanou  ve statistickém bločku, aby tomu mohl aspoň trochu rozumět a nemusel se nechat tahat od budovatelů a odborníků, znalců.“ 1939 New York.Tady je zajímavý jeho zájem o moderní technologii. On se seznámil s fotobuňkou, okamžitě z Norku telegrafoval, že potřebuje zvláštní oddělení z šesti lidmi pro průzkum použití fotobuněk. Dosud jsem nenalezl způsobu jak použít fotobuněk pro zlepšení naší práce. Jsem přesvědčený, že fotobuňka může u nás nalézt uplatnění ve sto tisících exemplářích pouze ve zlínských podnicích. Je tedy třeba nalézt počáteční způsoby upotřebení zkonstruovat nějakou fotobuňku , která by stála nějakých 30 až 50 korun za kus a naučit se upravovat fotobuňku tak, aby vyhovovala té, které naší potřebujeme. Sto tisíc fotobuněk v roce1939 ve zlínských závodech. Podnikatelská univerzita., cesta tohoto národa vede školou. Československá škola nové doby musí být tedy škola podnikatelská, živitelská. Škola, která si vytkne za úkol pěstovat, vzdělávat a vychovávat jako největší hodnost v národě živitele, podnikatele, neboli chcete v dosavadních termínech socialistických  kapitalistu národního a možná i mezinárodního, tedy jako jeho čestného doktorátu technických věd. Vyzývám ke studiu! Toto je jeden z jeho příkazu. Najdi mezi našimi spolupracovníky lidi, kteří by pomoci studijního ústavu vystudovali techniku nebo univerzitu. První z nich obdrží od pana šéfa dar padesát tisíc korun. Další obdrží vždy jeden dvacet tisíc korun v pěti letech po sobě jdoucích. K účelům konečného studia zkoušek obdrží každý přiměřenou dovolenou na příkaz pana šéfa. Já se zabývám už několik let podnikatelskou univerzitou. Toto je další milý nový objev, že jsem se domníval po mnoho let, že podnikatelská univerzita, která dosud neexistuje v Evropě je něco nového. Až jsem narazil před několika dny na článek pana Jana Bati, který specificky ve své názvu má  jak vidíte podnikatelská univerzita. Čili i tady nás předběhl a i tady byl před svojí dobou. 

Tady jen z amerického tisku – Henry Ford   - První pracovní smlouva pro zaměstnance. Přijímáme Vás s očekáváním, že se vypracujete v plnohodnotného pracovníka. Vy u Nás nepřijímáme ředitele, děláme. Děláme je z lidí jako jste vy, kteří se v práci osvědčuji vytrvalosti , schopnosti , ctižádosti. Chcete li pro všechny časy zůstat pouze dělníkem, nevstupujte k nám. Neudržel by jste se v našem závodu. Přijetím práce u nás slibujete, zavazujete se nejméně polovinou svého času věnovat svému zdokonalení a vzdělaní v době kdyby již dokonale pochopil náš pracovní systém a stal se mistrem nejméně jedné odborné ruční práce. Nedbáme o spolupráci lidí , jež nejsou schopni běh své práce v našem závodě udržet se vzestupu fyzickém, hospodářském a intelektuálním vzdělanostním angažmá. Nedbáme o spolupráci lidí, kteří nejsou schopni věrnosti podniku. Toto podepisoval každý nový nastupující zaměstnanec k Janu Baťovi. Totéž rezolutní myšlení a rozhodování ohledně jazyku. Příkazu pana šéfa, následně stanoveny fixní platy. Kdo ovládá pouze jazyk český bude mít týdně o padesát korun méně. Kdo ovládá mimo jazyk český také jazyk německý, obdrží celý fixní plat, jak má v návrzích schváleno. Kdo ovládá mimo jazyk český a německý, některý jazyk světový, obdrží o padesát korun týdně plat vyšší. Zaměstnanci uvedeni pod bodem jedna složí do 31. 12. zkoušku z němčiny. Kdyby tak neučinili, dáme jim půl roku bezplatnou dovolenou, aby měli příležitost tomuto jazyku se naučit. Nesloží-li ani po této době předepsanou zkoušku, nemohou být v tomto oddělení ani ve skladě zaměstnáni. Zaměstnanci uvedení pod bodem dvě složí do 31.12. zkoušku z francouzštiny nebo angličtiny. Neučiní-li tak, obdrží rovněž bezplatnou dovolenou jako předcházející. 23.září 1936. Elegance pana Jaroně, čištění a úprava obleku pro lidi pracující v dílně. Zařídit ty dílny k tomu účelu jak ve Zlíně tak i v Baťově, když ráno přijdou lidé do práce, převléknou se do pracovních šatů a svůj oblek, ve kterém přišli, předají k vyspravení, vyčištění a vyžehlení. Večer, eventuelně v poledne, jej obdrží upravený a vyžehlený zpět. Zpočátku dělat třeba zdarma, až si lidé zvyknou. 19. května 1936. Takže takový Baťův dělník vycházející z továrny vypadal asi takto. Pán bůh zaplať, píše v Londýně pan Jan Masaryk. Musíme do světa.Ven, ven, ven. Nic neschází tolik, jako vůle jít, pustit se ven a pomáhat lidem. Kdo nejde prodávat, neprodá. Zlaté hodinky za šesták neprodáš, když to lidé nebudou vědět a když je nepřesvědčíš ,že jsou pravé. Za sto milionu ročně troufal bych si zorganizovat zahraniční obchod vyšší  o pět miliard oproti dnešku. Nestojí to za to? Není lepší pomoci vybudovat zdravého, stálého obchodu za pět miliard, než podporovat dvě stě tisíc nezaměstnaných? Ven, ven, ven. Pan Klátil pošle do světa na zkušenou dvanáct modelářů. Hynek Baťa pošle do světa tři kožaře. Pan Hlavnička pošle do světa na zkušenou tři punčocháře. Pan Sehnal pošle  do světa na stavby na zkušenou tři lidi. Pan Ševčík pošle to do světa na zkušenou deset strojníků. Pan Lada pošle na zkušenou do Ameriky tři správkaře. Pan veselý pošle tři aranžéry , atd. Tenhle obrázek jsem tady dal , jak sedí Jan na kufrech na molu. Pro mě to má určitou nostalgii. Já jsem přesně takhle když jsem přistál v Norku v roce 1967 takhle s takovýmhle výrazem jsem seděl  na svým kufru na molu v Norku a čekal jsem co se semnou stane. Takže jsem si nemohl odpustit Vám tady tenhle obrázek přinést. A ještě Vám řeknu jednou krátkou anekdotu. V roce 1987 jsem měl možnost být v Šanghaj  a přednášel jsem studentům čínským o soustavě řízení Batě. Oni byli úžasně nadšení a hned udělali klub soustavy řízení Baťa a ten klub existuje dodnes a funguje dodnes a kdykoliv tam jedu, tak se s něma setkávám. Před rokem 1939 měl tady Baťa filiálku, měl tady prodejnu a oni vyrazili do města. Asi za dva nebo tři dny mi telefonovali, rozradostnění křičeli a  křičeli: našli jsme , našli jme původní prodejnu firmy Baťa. To bylo v roce 1987. Tak okamžitě taxíka, okamžitě jsme jeli.Když jsme přijeli tak jsem šel do toho a tam jsem našel skutečně staré ještě zbytky vybavení, typické prodejní židle baťovské, všecko. A co bylo vůbec nejmilejší. Přišel původní zaměstnanec tomu už bylo tehdy asi devadesát roků, přišel v bílé košili, červené kravatě, modrém saku a s velkou hrdostí mi řekl . Já jsem zaměstnanec firmy Baťa. Když jsem vycházel z toho obchodu, tak před obchodem bylo lidí  a všichni se smáli a ukazovali prstem a pokřikovali a já jsem se ptal těch studentů, protože já neumím čínsky co říkají a oni říkají ,že křičí Baťův syn, Baťův syn, Baťův syn. A já se Vám přiznám, že tehdy jsem neměl odvahu dementovat tuto nepravdu a dokonce jsem slíbil , že do roka a do dne bude Baťa zpátky v Šanghaj. Chybně! 

Další obrázek: Ten kopec pánové na druhý břeh Moravy. To je ten způsob myšlení. To je tím, že mi zaplavíme bahňák tím, že jej zaplavíme. To charakterizuje Baťu víc, než cokoliv jiného. Všichni , všichni experti pochybovali, všichni mu to rozmlouvali. To se přece ještě nestalo, aby někdo převez kopec na druhou stranu řeky! Vždy se ptej učených expertů. Oni ti předloží tisíce důvodů proč to nejde. Pak jdi a udělej to. Tohle se týká toho podílu na zisku. Tomáš Baťa začal v roce 1923 a říkal mi Vám nedáváme podíl na zisku, abychom cítili potřebu vám dát nějaké bonusy nějaké peníze jen tak z dobrého srdce. My chceme docílit toho, aby boty byly lacinější a dělníci si více vydělali. Já jsem v roce 1990 psal:  nejsvůdnější cesta je, když výrobci jsou zainteresování přímo na zisku  jako vlastníci a podílníci. Tvůrci naší ekonomické reformy se však do světového trendu evidentně odvrací a nejen od světového trendu, ale i od vlastní - Účast na zisku neznamenala každoroční přerozdělení puls a  extra patu. Účast na zisku je součástí samosprávy díla. A poslední citát Martin Jahn  Wolkswagen - Škoda 2007. Naším záměrem ale je, aby byl stanoven roční bonus, který by byl násoben určitým koeficientem hospodářského výsledku. Čili opět absolutní opuštění všech pravidel racionálního řízení. Po osmdesáti pěti letech a tohle je citát teď před měsícem z hospodářských novin. I do Česka už dorazil model amerického snu, ve kterém mají zaměstnanci firmy podíl na zisku celé společnosti. Takhle daleko jsme došli. Řada firem, tak předběhla diskuze unii ministrů, podle kterých by podniky v Evropské unii měli dělit část svých zisků mezi zaměstnance. Podle některých unijních ministrů by však zaměstnance ještě více motivovaly akcie. V tom případě by se totiž podíleli i na ztrátách firmy a ne jen na jejich uspěších“ - po osmdesáti pěti letech! Tohle je více míně historický to naše skupina připravovala tak zvanou depeši Zlín – Toronto, a tam já to dost dobře nevidím, jen vám chci říct, že jsme doporučovali kromě rehabilitace a upsání restitučních zdrojů na účely podpory výchově a vzdělávaní mladých podnikatelů, taky tak zvané buržogest, krásné gesto a mezi nim je:
- Založení památníku a uložení ostatku Jana Bati na lesním  hřbitově ve Zlíně. 
- Založení samostatného muzea Jana Bati ve Zlíně. 
- Prosazení kvalitní výuky soustavy řízení Baťa trojice T-T-J – ve Zlíně. 
- Základní finanční podpora ustavení první podnikatelské univerzity  v Evropě, splnění tak ušlechtilého cíle Jana Bati. 
- Základní finanční podpora transformace Zlínska na znalostní inovační region globálního významu, ustanovení takzvaných Baťa-stipendii doktorandy a profesory  v oborech podnikatelství na UTB ve Zlíně. 
- Sponzorování českých i anglických vydání knih a učebnic za účelem globálního rozšíření soustavy řízení Baťa. 
- Organizování první světové konference na téma Jana Bati génius a odkaz. 
- Odhalení sochy Jana a Bati ve Zlíně. 
- Vydání prvních českých poštovních známek Tomáše a Jana Bati. 
- Založení památníku pro ševce a vlastence na Valašsku. 
- A potom v závěru, vždy a všude sledovat pouze strategii, za kterou se nelze nikdy a nikde stydět.

Já jsem velmi povzbuzen tím, že ten jeden bod odhalení sochy Jana A. Bati ve Zlíně byl skutečně realizován. Byl realizován včera,  bylo to pro mě úžasný a uvědomil jsem si, že ta depeše nebyla správně adresovaná, že si to můžeme udělat sami. A proč ne?!

Já děkuji panu profesoru Zelenému a za sebe musím říct, že na takové přednášky bych chodil rád a určitě bych žádnou nevynechal, kdybych byl student.

Kuponová privatizace nebyla privatizací vlastnictví, ale jeho zveřejněním. Bylo to rozptýlení vlastnictví mezi velké množství anonymních vlastníků, držitelů kupónových knížek, ne akcií. Mlátit do raty, když již kůň vyběhl ze stáje, je ekonomický nesmysl.

Prof. Ing. Milan Zelený, M.S., PhD. : J.A.Baťa a jeho génius: myšlení, řízení, podnikání 
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Zlin-genius-JAB-diskuze-4-030507.WMA

Autor: Le Corbusier, 1935
Za pozornost stojí také Le Corbusierův urbanistický návrh podřevnického pásu Zlín-Otrokovice, zpracovaný pro firmu Baťa v roce 1935. Le Corbusier odmítl horizontální zónu bydlení zahradního města, danou úzkým údolím pásem řeky Dřevnice a inspirován rozmachem závodu a výstavbou města, vypracoval výrazně odlišnou koncepci.
Návrh regulace Velkého Zlína je aplikací vlastních principů lineárního města, projevujících odpor k domečkovým zahradním městům. V plánu řešeného území mezi Zlínem a Otrokovicemi rozšířil centrální výrobní zónu směrem západním, kategoricky upustit od bytové výstavby v údolních polohách,vytváří na terasách jižních svahů šest výškových skupin obytných domů , propojených obslužnou komunikací.
Tato koncepce, antagonistická zásadám "ideálního průmyslového města", byla vedením závodu těžko akceptovatelná také z ekonomických důvodů. Přesto Le Corbusierův návrh otevřel další možnosti výstavby města a inspiroval architekty k úvahám o pásových koncepcích osídlení v Podřevnickém údolí. Le Corbusierova myšlenka zastavění jižních svahů dozrála k realizaci až po více než třiceti letech, i když v poněkud jiné podobě, než si ji velký francouzský architekt představoval.

http://www.mestozlin.cz/page/291.urbanisticky-navrh-velkeho-zlina/#

Zlín - světové centrum obuvnického průmyslu, spojené se jménem podnikatele Tomáše Bati, se výrazně zapsalo i do dějin české architektury. Baťa angažoval pro své projekty špičkové architekty (Jan Kotěra, Le Corbusier, Josef Gočár, F. L. Gahura, Miroslav Drofa, Miroslav Lorenc, Jaroslav Voženílek a zejména Vladimír Karfík), kteří vytvořili přehledné a příjemné město racionálně komponovaných pravoúhlých bloků továrních, administrativních i občanských staveb s výrazným podílem veřejné zeleně v podobě parků a zahrad. Zmíněno je i tradiční centrum regionu, Kroměříž, s uměleckým souborem zámku a jeho zahrad, zapsaným pro svou mimořádnou univerzální hodnotu na seznam památek světového kulturního dědictví UNESCO.
Jiří T. Kotalík 
David Vávra 
Pavel Frič 
Czech Republic - Images Of Architecture
http://titanic.n.cz/images.htm
V roce 1894 založena firma Baťa, jedinečná městská moderní architektura a urbanistické řešení města se zahradními úpravami (městská památková zóna), typickými rysy: jednoduché kubické formy, cihlové pláště s bílými kulatými nosními sloupy a velkými okny (architekti: Le Corbusier, Kotěra, Gočár, Karfík, Gahura a Lorenc)
http://www.cykloserver.cz/CykloServer/CsClNfo.Asp?intRubrKis=1006&intInterval=8&intClanekKis=30000254

…zkraje 
…na plátno předváděcí síně Zlínských filmových ateliérů promítli autentické záběry z třicátého pátého roku: Le Corbusier nervózně kouří jednu cigaretu za druhou, zachycen v hloučku s J. A. Baťou a místními architekty, jde mu také o zakázku. Vítán a uznáván jako autorita, přesto za ním ve Zlíně nezůstane žádná stavba. Jeho projekty, traduje se, by byly z hlediska místních možností nepřiměřeně nákladné, nevyhověl regulujícím představám stavebníka. Kdo dnes ví… Přetrval odlesk středoevropsky společenské atmosféry slavné návštěvy. Filmový snímek zde předvádějí jako součást legendy, když už ne postavený dům. Dělo se tak i letos koncem října, pár dnů před vytištěním tohoto čísla Fóra, po exkurzi na závěr mezinárodního sympozia Středoevropská architektura 1890-1998, pořádaného ve Zlíně Českou komorou architektů. Byl to poslední, neplánovaný příspěvek do kontroverzní debaty o limitech regionalismu, o tématu, jež se opakovaně vynořovalo v podtextu dvoudenního setkání. Pokud jde o historii, shoda je snazší. Pak následovalo defilé současné středoevropské tvorby. O tom je těžké ve zkratce psát na pár řádcích zkraje časopisu. Společného nebylo mnoho, spíš hledání, co ohrožuje. Tedy zpět ke společenskému zážitku. Přesto existuje cosi sjednocujícího pro region, v němž se pohybujeme, chápal jsem a vstal z měkkého fotelu v předváděcí síni. Je to náklonnost k vytváření legend o osobnostech, budovách i dobových teoriích. Také ve vydání Fóra architektury a stavitelství, které dostáváte do rukou, se o tom přesvědčíte. 
Benjamin Fragner 
http://www.faas.cz/1998/10/zkraje.asp

Modernismus versus management
Vztah mezi inovativními uměleckými a průmyslovými postupy byl ovšem čitelný nejen na rovině přímých zásahů a ideologické kontroly ze strany zadavatele, ale také v rovině formálních korespondencí. Jaké závěry můžeme vyvodit z komparace avantgardní filmové formy a modernismu průmyslové výroby a managementu? Jako model pro řešení problému tohoto vztahu je možné použít příklad funkcionalistické architektury a urbanismu. Tomáš a Jan Baťové spolupracovali se špičkovými moderními architekty a urbanisty meziválečného Československa (Jan Kotěra, Jiří Gočár, František Lydie Gahura, Vladimír Karfík) a zlínská architektura si za jejich působení získala takový mezinárodní věhlas, že do Zlína přivedla i řadu slavných zahraničních tvůrců moderní architektury v čele s Le Corbusierem. Právě příklad komunikace mezi Le Corbusierem a Janem Baťou ale ukazuje, že funkcionalismus byl pro podnikatele zajímavý nikoli z estetických či politických důvodů, nýbrž primárně jako nejekonomičtější řešení problémů spojených s racionalizací výroby, standardizací a rychlostí výstavby a přizpůsobováním městského celku potřebám podniku. Tomáš ani Jan Baťové nebyli znalci moderní architektury a neobdivovali architekty jakožto umělce; funkcionalismus jim byl blízký z důvodu jejich pragmatismu. Proto se nelze divit, že Jan Baťa neváhal odmítnout Le Corbusierovy návrhy, které neodpovídaly jeho představám o racionalizaci bydlení zaměstnanců a urbanistickém rozvoji města: např. mistrův územní plán Zlína a také projekt kolektivního bydlení ve velkých bytových domech, jež měly nahradit baťovské rodinné domky, na kterých ovšem Baťa trval, protože mu umožňovaly efektivnější sociální kontrolu zaměstnanců v době volného času. 14 Přísné podřízení estetických aspektů architektury praktickým potřebám průmyslové výroby a z ní vyplývajícím potřebám sociálním ale neznamená, že by tím zlínská architektura ztrácela avantgardní náboj. Symbióza mezi modernistickým uměním a průmyslovým podnikem sice tvůrčí práci nevyhnutelně vnutila striktní disciplínu a hierarchii zájmů, nicméně tím se nijak neomezovala inovativnost a imaginativnost konkrétních projektů.
V prostředí prudce se rozvíjejícího města a téměř explozivně rostoucího podniku se imaginativní zaměření avantgardy dostávalo do přímého dialogu s vizionářstvím technologického, průmyslového a stavebního rozvoje. Umělecké postupy byly konkrétními potřebami výroby a obchodu nejen omezovány, ale i inspirovány.
Petr Sczepanik
http://literarky.cz/?p=clanek&id=2254
 
Vladimír Karfík
architekt a pedagog, žák profesorů Fanty a Engela. Narozen 26. 10. 1901 v Idrii (Jugoslávie). V letech 1924-1929 studijní pobyty v ateliérech světoznámých moderních architektů (Le Corbusier, F. L. Wright). Od roku 1930 do roku 1946 působil ve stavební kanceláři fy Baťa, od roku 1933 jako vedoucí architekt. V letech 1946-1971 profesorem architektury v Bratislavě. Karfíkova tvorba spjatá s firmou Baťa a se Zlínem optimálně zhodnotila typizovaný a standardizovaný konstrukční systém u průmyslových a zejména občanských, převážně obchodních staveb. Je autorem nejvýznamnějších realizací baťovské architektury v Československu i v zahraničí. Světové proslulé jsou obchodní domy fy Baťa v Bratislavě, Brně, Liberci a Amsterodamu, společenský dům v Otrokovicích z r. 1936 a především administrativní budova fy Baťa ve Zlíně z let 1936-1937. Rozsáhlou řadu rodinných domů a příměstských vil ve Zlíně završil po druhé světové válce obytný soubor bytových domů na Obecinách ve Zlíně (býv. Fučíkova čtvrť) a objekty zimních lázní a Okresního úřadu ve Zlíně v roku 1951.
Miroslav Lorenc
architekt, žák profesorů Jana Kotěry a Josefa Gočára. Narozen 9. 6. 1896 v Holešově, zemřel 11. 2. 1943 (popraven ve Vratislavi). V letech 1924-1930 pracoval v ateliérech předních pražských architektů. Od roku 1930 do roku 1932 působil ve stavební kanceláři fy Baťa ve Zlíně, od roku 1933 do zatčení v roce 1940 byl samostatným architektem ve Zlíně. Nejzávažnějšími pracemi jeho baťovského období jsou dva projekty: Společenský dům ve Zlíně (1931-1933 s Vlad. Karfíkem) a Velké kino (1932 - odmítnuto). Je autorem četných obytných, občanských a výrobních budov ve Zlíně a okolí. Rozvíjel ve zlínském prostředí podněty tzv. internacionálního stylu, zejména jeho corbusierovského pojetí. Realizoval v krátkém období před tragickou smrtí na 50 objektů, hlavně rodinných vil a činžovních domů. K nejvýznamnějším patří: dům Fr. Javorského 1932 - dnes Divadelní kavárna ve Zlíně, kavárna A. Minaříkové 1938 - dnes Avion ve Zlíně, útulek pro přestárlé 1938 - dnes kolej ve Zlíně, spořitelna a škola v Napajedlích, kasárna v Holešově, 2 činžovní domy zlínské obce 1940-1941 na ulici arch. Lorence.

http://www.kfbz.cz/osobnosti.htm